Kép forrása: pixabay.com
A ravaszdi jótanácsai.
A róka egy napon sétálgatás közben halk sírásra lett figyelmes. Körbenézett, honnan jöhet a hang. Egy hófehér reszkető pamacs kandikált ki az üregből. A róka odalépett és szelíden meghúzkodta a szőrcsomót. A nyuszi ijedten nézett fel rá.
- Miért sírsz nyuszi?
- Egyedül vagyok, és nemsokára beesteledik. Nagyon félek, hogy ha az ordas farkas a sötétben rám talál, akkor felfal szőröstől-bőröstől. – pityeregte a kis nyúl.
A róka gondolkodott egy darabig, majd így szólt:
- Tudod nyuszi, az a te nagy szerencséd, hogy én a ravaszdi róka vagyok, és segítek neked túljárni a farkas eszén.
A rókakoma elszaladt az öreg harkályhoz, és megkérte, hogy erős csőrével vájjon egy félelmetes arcot a nyúl ürege mellett álló fa törzsébe. Majd egy csomó szentjánosbogarat gyűjtött az erszényébe, és a nyuszi mellé hevert. Várták, hogy besötétedjen. Amikor leszállt az éj, a róka az erszényéből a bogarakat a fába vájt üregekbe szórta. A szentjánosbogarak fénye bevilágította a mélyedéseket, ami hátborzongató látványt nyújtott a sötét éjszakában. Mintha kísért vigyorgott volna.
Az ordas farkas esti vadászata során beleszimatolt a levegőbe, és egyből megérezte a kisnyuszi szagát. Ment az orra után, kereste a nyuszit. Ám egyszer csak egy rémísztő kísértet pofát pillantott meg a távolban. Ő még ilyen borzasztót életében nem látott. Az ijedtségtől minden szőrszála égnek állt. Kétségbeesetten menekült el onnan, és megfogadta, hogy míg él, többet nem merészkedik arra. Onnantól fogva a nyuszi minden este nyugodtan hajthatta álomra a fejét.
Telt-múlt az idő, egy napon a róka újból összefutott a nyuszival, aki kisírt szemekkel szomorkodott a magas fűben.
- Mi a baj nyuszi? – kérdezte a ravaszdi.
- Nagyon éhes vagyok, már napok óta nem ettem. Minden nap málnát szedek, hogy azzal lakjak jól. De mire megtelik a kosaram, jön a medve és elveszi tőlem. Túl kicsi vagyok és gyenge ahhoz, hogy szembe szálljak vele. – panaszolta.
- Jaj nyuszi, többet ésszel, mint erővel! Ha legközelebb mész málnát szedni, vidd magaddal a pufók varangyosbékát is. Ültesd be a kosarad aljára, és terítsd be málnával. Ha a medve elveszi tőled a málnás kosaradat, kiáltsd, hogy „Te következel varangyos!”.
A nyuszi megfogadta a róka tanácsát, és mindent úgy tett, ahogy azt a ravaszdi tanácsolta. Amint a medve kitépte a kezéből a kosarat a nyuszi felkiáltott:
- Te következel varangyos!
A medve értetlenül bámult a nyuszira, ám ekkor a kosárból egy hatalmas ocsmány varangyosbéka ugrott a képébe. A medve halálra rémült, mert hirtelen azt sem tudta mi a frászkarika ez a hideg nedves paca az arca közepén. Eldobta a kosarat és bömbölve rohant át az erdőn. Mikor végre megszabadult az arcán terpeszkedő békától megfogadta, hogy soha életében nem fog többet a nyuszival packázni.
Pár nap múlva a róka ebéd utáni sziesztáját tartotta, mikor egy kis ujjacska kopogtatta meg a vállát. A nyuszi volt az. Feldúlva mesélte a rókakomának, hogy mennyire bosszantja őt a vaddisznócska.
- Elegem van. Minden nap újra kell kezdenem a homokvár építését a patakparton. Mert épp, mikor a váram utolsó tornyát építeném, a vaddisznócska odarobog, és az orrával széttúrja az egészet. A végére úgy néz ki minden, mintha bomba robbant volna ott. Egyszerűen nem tudom megvédeni a váramat. – méltatlankodott a nyuszi.
A róka hunyorogva a távolba nézett, majd mosolyogva így szólt:
- Ez nem egy nagy ügy nyuszi. Móresre tanítjuk mi a vaddisznócskát is! Hívd el holnap a sünit játszani. Kérd meg, hogy ő legyen a várad pincéjében a börtönőr, és építsd köré a homokvárat. Csak az orra látsszon ki a homokból, mintha ott sem lenne.
A kisnyuszi megköszönte a jótanácsot, és másnap meghívta a sünit börtönőrnek. Nagyon jól szórakoztak a patakparton. A várnak már majdnem mind a három tornya állt, mikor hirtelen a közeli bokorból a vaddisznócska csörtetett elő, és orrával sebtiben túrni kezdte a vár falait. Ám egyszer csak fülsüketítő visításba kezdett, a vár alatt pihenő süni tüskéi beleálltak az orrába. A vaddisznócska visítását még a szomszédos erdőben is hallani lehetett. Elszalad, és soha többet vissza sem nézett a patakpartra. A nyuszi meg a süni hálából felépítették homokból a ravasz róka szobrát, hogy mindenki megtudja, ki a legravaszabb a környéken. Talán még ma is ott áll a patak partján az a szobor, ha igaz.
-
Ehhez a meséhez még nem érkezett hozzászólás, legyél Te az első aki véleményezi!
A szerző biztosan nagyon hálás lesz érte!
Ezt a mesét írta: Csörgő Janka amatőr író
Az vagyok, aki szívesen képzel el olyan világokat, ahol mindig a jó győzedelmeskedik a gonosz felett, ahol az egyszerű karakterek is tudnak igazi hősökké válni, ahol senki nem marad magányos, mert segítőkre talál, ahol az apró dolgok is tudnak nagy örömet okozni, és ahol mindig többet ésszel, mint erővel. Hiszem, ha a meséket hallgatjuk, olvassuk, magunkévá tesszük, akkor a részünkké válnak, és általuk talán eg...