Kép forrása: Fancsali Zsuzsi
Furfangos fuszeklik - Szarka.
Egy napsütéses reggelen kinyílt a kislány szobájában lévő komód legalsó fiókja. A zokniforma manók álmosan kúsztak ki belőle és totyogtak a konyha felé reggelit vadászni.
– Miért ilyen nehezek a reggelek? – kérdezte ásítozva Bohó, dörzsölve gomb szemét.
– Mert minden este dorbézolsz – förmedt rá Huncut –, aludni se lehet tőled!
– Nem dorbézolok!
– De! – vitatkoztak.
Bizony, Bohó mostanában rászokott az esti tévézésre. A kanapé alól lesi, amit anya és apa néznek. Ilyenkor későn fekszik le aludni, amivel felveri alvótársát.
– Css! – torpantak meg. Berci, a ház kedvenc terrierje még bent aludt.
Óvatosan, a falhoz lapulva kúsztak el mellette. A kutya nem kelt fel, hangosan horkolt tovább.
– És, volt valami izgalmas műsor? – kérdezte Huncut, mert azért érdekelték a nagyvilág hírei.
– Igen! Például, hogy ilyenkor sok időt érdemes szabad levegőn tölteni, hogy feltöltődjünk D-vitaminnal.
– Az mi? – öntötte szájába a maradék müzlit Huncut.
– Fogalmam sincs, de hasznos. És jó hírem van, meg is lehet enni! – mesélte, miközben ügyetlenül szétlocsolta a narancslevet a konyhaasztalon.
– Finom is? – kérdezte reménykedve Huncut, mikor a müzli elfogyott.
– Kóstoljuk meg!
– De hol szerzünk D-vitamint?
– Azt mondták, kint van. – mutatott a kert felé Bohó.
Elindultak, a kutyaajtón keresztül hamar az udvarra értek. Fel-alá mászkáltak a bokrok között D-vitamint keresve, de sehol sem találtak.
– Hogy néz ki a D-vitamin? – tanakodtak, miközben, egyszer csak, a magasból valami elragadta Bohót.
– Jaj, ne! Segítség! Tegyél le! – kiabálta.
Egy szarka volt. Huncut azonnal rohant barátja segítségére, és próbálta nem szem elől téveszteni őket.
– Kapaszkodj, Bohó!
A madár szerencsére csak a szomszéd udvaron álló magas tölgyfáig vitte, annak tetején volt fészke. Betette Bohót, majd repült is tovább a következő zsákmányért. A fészek telis-tele volt mindenféle csillogó tárggyal. Volt ott érme, óra, gyűrű, kisolló, és még egy golyóstoll is. Bohón valószínűleg a gomb szeme tetszett meg a szarkának, de nem volt idő ezen gondolkodni.
A fuszekli lenézett a magasból, lentről Huncut nézett fel rá.
– Jól vagy? Hogy jutsz le?
Bohó túlontúl magasan volt, de nem volt mit tenni, összeszedte bátorságát, óvatosan ágról-ágra elindult lefelé, de a föld felett pár méterrel a kapaszkodók elfogytak.
– Most hogyan tovább? – aggódott Huncut.
– Hm, van egy ötletem.
Bohó zokniteste aljából kilógott egy szál, ami már régóta idegesítette. Annak mentén elkezdte azt visszafejteni, és a fonalat kötélként használva leereszkedett egészen a tölgyfa aljáig.
Mikor földet ért, mindketten megkönnyebbültek.
Huncut megölelte barátját, de valami furcsa volt, mert szinte csak a hónaljáig ért most.
– Ez hogy lehet?
Mikor rájött, kitört belőle a nevetés. Bohó összetekerte a lefejtett fonalat, és duzzogva megindult a fiók felé. Beletelt egy kis időbe, mire visszahorgolta magát.
Ehhez a meséhez még nem érkezett hozzászólás, legyél Te az első aki véleményezi!
A szerző biztosan nagyon hálás lesz érte!
PRÉMIUM![Fancsali Zsuzsi Prémium tag Fancsali Zsuzsi Prémium tag](https://meskete.hu/web/images/premium.png)
Ezt a mesét írta: Fancsali Zsuzsi amatőr meseíró
Szerintem, mesélni mindenki tud... ki így, ki úgy, ki szeret, ki nem. Az, hogy egy bizonyos mese mennyire lesz kedvelt, a hallgatóság dönti majd el. Két csodás gyermekem minden este kikövetel tőlem egyet, akkor is, ha egy hosszú napot inkább már gyorsan lezárnék. Végeredményben be kell látnom, mikor egy történet megszületik, az nem csak őket, hanem engem is elrepít valahova máshova. Ilyenkor van, hogy a me...