Utolsóból lett első kutya esete.
Utolsóból lett első kutya esete
(C.B.: Mert mindig tanul az ember c. regény Júniusi nehézségek fejezete alapján)
Huncut Tamara mind a nyolc unokáját nagyon szerette, a legszorosabb kapcsolatot Erika lánya gyerekeivel tudta tartani. Mindhárom unokája imádta anyut-aput, szerették egymást, a nagyikat, csak épp a szófogadással, a küzdeni akarással volt gond – Tamara szerint.
- De hiszen gyerekek, anyuci – hallotta újra és újra lányától, a kicsik időnkénti hisztivel elért akaratuk győzelmét ünneplő újabb csínyük közben.
….
- Mi ez a vita már megint? Elárulhatjátok? – kopogott be a fiatalok lakrészének ajtaján Tamara, az első júniusi látogatásakor.
- Semmi különös, csak matek lecke. Kapott egy utolsó lehetőséget…
- Akkor minek csináljam, ha utolsó vagyok? – heveskedett Nórika.
- Édesem, figyelsz mamira? – puszilta meg Tamara a duzzogásban játék kutyájához menekülő kislányt.
- Igen – ugratta Nóri a munkafüzet feladatai közt a már-már megszólaló, Tamara számára életre keltett műanyag tacskót.
- Nocsak! Egy új kiskutya? Mert, ha jól látom, ez nem az, amit én hoztam múltkor. Igaz? Az egy labrador volt. Nem? És nem műanyag.
- Igen. Bella már Jucinál van, megnyerte a versenyt.
- De nem a matek versenyt, úgyhogy, ha nem bánod, Tami mama, mi matekozunk még egy kicsit. Már csak egy jó házi feladat kellene a négyes megerősítéséhez.
- Akkor is utolsó leszek! Minek akkor bármit is szenvedni ilyen melegben? – söpörte le Nóri füzetét az asztalról, repültek vele a frissen hegyezett színesek.
- Szerintem valamit félreértettél az utolsó szóval, Nórikám. De köszi, nekem adtál egy ötletet a pár napja látott mesepályázatomra.
- Elmondod? – fordult mosolyogva Tamara felé, a kislány.
- Nem – duózott anya és mama.
- Ez nem igazság! – repült Tacsi is a füzeten árválkodó színesek után.
- Erika életem – ölelte át a szemébe méreg-kacaj vegyes jeleit mutató lányát. Sejtette, hogy lánya most az ő iskolás nyári napjainak tükrét látja. Hisz ő is erre gondolt. – Kimegyünk egy kicsit, amíg Nóri megnyugszik, visszahívja a szuper Nórikát, míg összeszedi a földre esett dolgokat – hajolt le a kutyáért. – Addig is, kiviszem Tacsit, hogy felkészíthessem a bajnokságra.
- Milyen bajnokságra? – pislogott Nóri, szedegetve a füzeten maradni nem tudó színeseket.
- Hány feladat van, anya? – kacsintott Erikára, Tamara.
- Három.
- Nos, az első feladat után, ha nem kapkodod el, odafigyelsz és jó lesz, akkor elmondom a bajnokságot. Utána megbeszéljük, mi legyen a sorsa Tacsinak.
- Mi lenne? Ő az én kutyám marad.
- Az természetes. De most megyek, felteszek magunknak egy kávét, ha kész az első feladat, jövök Tacsival.
- Hallottad kislányom, Tamara mamit. Megnyugodtál? Kezdhetjük? – segített Erika elhelyezkedni Nórikának az íróasztala előtt, rendezték el a füzetet, fölötte a feladathoz szükséges színeseket. – Nos, nézzük – hallotta már Tamara, anyu lánya és kisunokája puszijait látva, indult a konyha felé nyugodtan, az összeadási, szorzási feladatok eredményeinek színezését rajzos feladatban kérő megoldásokra pillantva.
......
Az összeadás és kivonás eredményeinek számaival színezett virágcsokor után elárulta Tamara, hogy a történtekről egy mese jutott az eszébe. Annak a bizonyos bajnokságnak a meséje.
- Egy mese?
- Igen, kis ügyes. Egy mese, aminek még nem tudom pontosan a végét – mosolygott Tamara.
- De mire készen leszel a szorzás és osztás rajzának kiszínezésével is, addigra biztos kitalálja mama annak a bajnokságnak a végét is. Igaz? – öntött Erika mindenkinek egy-egy pohár hűs tejet, kerültek a pohárba a kedvenc szörp, kakaó, vagy épp gyümölcslekvár, a turmixhoz.
Fél óra múlva Erika már a vacsorát főzte, míg Tamara és Nórika a gyerekszobában játszották el a kitalált mesében Tacsi bajnokságát. Először aggódtak, hogy a közben felébredt kistestvér miatt elmarad majd a folytatás, de örülhettek. A kicsi Dia még segített is a kiselőadáshoz.
- Az csiga, az nem kell – mosolyogta Nórika a kishúgától kapott következő műanyag játékot, simogatta meg a kislányt.
- Szerintem nagyon is kell, köszi Diácska! – kapott a kicsi lány puszit a kis fejére, miután Tamaráé lett a kis csiga.
- Azért a csigánál még a tacskó kutya is gyorsabb, mami. Hogy lehet egy bajnokságon győztes.
- Tudod, életem, nem csak a kimondott cél elérése jelenti a győzelmet. Ahogy a mostani, új mesénkben is.
- Ezt nem értem.
- Akkor elmondom, ha ide leültök, és ti majd mutatjátok, mikor lesz győztes Tacsi Rézi és Csupasz Csiga.
- Jóóóó – kiáltott először Nórika, ugrált mellette a majd hároméves kishúga.
-o-o-o-
Egyszer volt, hol nem volt, a Neve Sincs erdő állatai éves akadályversenyének utolsó bajnokságát tartották épp, amikor Varjú asszonyság a következő hírt kopogtatta a fán:
- Figyelem, figyelem! Eltűnt a Dolgos Farm Zsókája. Tegnap este látták utoljára, amikor kisbabáját világra akarta hozni.
- Nem mondod! – böffentett Turi Vaddisznó anyó. – Akkor lehet, hogy már nemcsak Zsókát, hanem kisbabáját is keressük?
- Ahogy mondja Turi anyó.
- Én azt javaslom, hogy idén az emberek megmentése, megtalálása legyen a bajnokság célja – lepte meg Róka Rudi a rajtnál állókat.
- Nem mindig értünk egyet, de most igazad van, öcsém – bólogatott Farkas Koma. – Ne is húzzuk az időt. Jegyezted az indulókat, Szarkáné?
- Jelentkezett Tacskó Rézi és Csupasz Csiga is, és nem látom őket.
- Itt vagyunk! – vakkantott Rézi, az egyik fa tövét szimatolva.
- Ne már, kedveseim! – bólogatott Szarvas Apó, Őz fiát igazgatva a rajtsoron. – Ne húzzuk az időt esélytelen utolsókkal. Induljatok inkább!
Elhangzott a madarak rajt csivitelése, egymást majd fellökve nekiiramodtak, míg Tacskó Rézi mérgelődött magában: „Utolsók? Hát nektek már semmi se szent? Pedig ugyancsak érdekeset találtam.”
- Nézd csak, Csupasz? Ez nem a te nyomod?
- De – fordult Rézi felé a csiga. – És nézd csak, ott is.
- Hát ez az. Én nem csak a te nyomodat látom, hanem érzem rajta az embert is. Zsóka erre járhatott. Menjünk a nyom után!
Egy kis szimat, kutatás után, ugyan a versenyzőkkel ellentétes irányban, de felfedezték a szülésben megfáradt, alvó Zsókát, a mellette szuszogó kisbabát.
- Itt vannak, itt vannak! Gyertek! – futkosott fel-le Tacskó Rézi, ugatva.
Miután az emberek kórházba vitték a kicsi és nagy embert, már kora este lett. Bagoly Úr boldogan hirdette ki az eredményt:
- Látjátok, ma Tacskó Rézi és Csupasz Csiga bebizonyították: az utolsókból is lehetnek elsők.
-o-o-o-
- Köszönöm mami – ölelte át Tamarát, Nórika.
- Ez azt jelenti, hogy érted, miért találtam ki ezt a mesét? – kérdezte Tami mami.
- Igen. Zsóka és a kisbaba megtalálása volt az igazi győzelem – csillogott Nórika szeme.
Vége
Ehhez a meséhez még nem érkezett hozzászólás, legyél Te az első aki véleményezi!
A szerző biztosan nagyon hálás lesz érte!
Ezt a mesét írta: Christina Buhela / CHEB / C. B. / C... B... / Buhela amatőr író
2002ben kezdtem újra írni, folytattam a gyerekkori történetek "szövögetését". Felnőttként pályázatokra küldött novellák, versek szerzőjeként anagramma nevemmel, majd azok rövidítéseivel jelentettem meg love storyba csomagolt szocio regényeimet. A valóság-fikció turmixaimban egyre többször olvas mesét - immáron már önálló fejezetként is - a nagymama.