Kép forrása: pixabay.com
Varázsmondat.
A kislány egy eldugott kis faluban élt a szüleivel. Házukat sok-sok virág díszítette, erkély vette körül az épületet, és azon piros muskátlival beültetett ládák függtek. Az ablakok a havas hegycsúcsokra néztek, a fehér sziklák alatt örökzöld fenyőkkel megtelt lankás vidék terült el.
A kislány reggelente korán ébredt, szélesre tárta az ablakot és mélyet szippantott az oxigéndús levegőből. Kilépett az erkélyre, és szokás szerint kicsit kihajolt, hogy láthassa a zöld füvön legelésző tarka teheneket. Elmosolyodott, mikor észrevette Kisbocit, a kedvencét, akinek a homlokán éppen középen egy szabályos kör alakú fekete folt volt.
– Azonnal lemegyek, és reggeli után megnézlek benneteket! – kiáltott le az erkélyről.
– Engem is vigyél magaddal! – hallatszott egy csilingelő hang.
– Ki szólt hozzám? – nézett körül a kislány meglepetten.
– Én, Tündérke! – kiáltotta hangosan egy rózsaszín tüllruhás apró tündér lányka.
– Hol talállak? – kérdezte a kislány, és lenézett a virágládákra, mert onnan jött a hang.
– Itt vagyok, a muskátli szirmán ülök! – igazította útba a tündér lányka.
– Látlak már! – örült meg a kislány.
A tenyerébe tette Tündérkét, és érezte, hogy remeg.
– Nagyon átfáztál! Gyere, befektetlek az ágyba, melegedj át! Azután veszel egy forró fürdőt, és hozok neked mézes, citromos meleg teát! – mondta a kislány.
Tündérke hálásan ült a tenyerében, és így szólt:
– Igen, nagyon lehűlt éjjel a levegő, és ez a tüllruha kicsit vékony ezekhez a hideg éjszakákhoz! Betakarództam a muskátli szirmával, de az is kevésnek bizonyult!
A kislány rátette a párnára, betakargatta a paplan szélével, egy tányérba meleg vizet engedett, egy gyűszűbe forró teát készített. Tündérke megfürdött, ismét bebújt az ágyba, megitta az italt, és teljesen átmelegedett.
– Köszönöm, ez nagyon jól esett! – mondta.
– Hogy kerültél ide? – kérdezte a kislány.
– Tündérországból jöttem, ma engedtek el először egyedül, naplemente előtt haza kellett volna térnem, de elfelejtettem a varázsszót, ami elvisz a felhők fölé! – felelt Tündérke.
– Ó, te szegény! Biztosan nagyon megijedtél! – sajnálkozott a kislány.
– Igen, nagyon féltem az éjszaka. Igaz, a tündérek csillaga idevilágított, de én nem szoktam egyedül aludni egy virágláda muskátlijában! – panaszkodott Tündérke.
– Minden tündér ilyen apró, mint te? – kérdezte a kislány.
– Itt a Földön igen. Nem szeretjük a feltünést, ezért kicsire zsugorodunk. De Tündérországban éppen akkorák vagyunk, mint az emberek! – felelte Tündérke.
– Most lemegyek a konyhába, hozok reggelit neked! Mire visszaérek, hátha eszedbe jut a varázsszó! – mondta a kislány.
Tündérke törte a fejét, de azon kívül, hogy vigyél haza Tündérszellő, nem jutott több az eszébe. Ezt pedig egész éjjel mondogatta, mégis a muskátli virágjában kellett aludnia.
A kislány hamarosan visszatért, hozott néhány szendvicset, melyekből egy-két morzsát csipegetett Tündérke, a többit neki kellett megennie.
– Lejössz velem megnézni Kisbocit? – kérdezte, mikor elfogyasztották a reggelit.
– Igen, örömmel, tegnap már találkoztam vele! – felelte a tündér.
A kislány elindult lefelé a lépcsőn, kiment a kertbe, a tündér suhogó szárnyakkal repült utána.
– Jó reggelt! Látom, itt maradtál, nem jutott eszedbe a varázsmondat, igaz? – kérdezte Kisboci.
– Nem, sajnos. Honnan tudod, hogy itt aludtam? – érdeklődött a tündér.
– Erre az eldugott helyre nem szokott kétszer egymás után ugyanaz a tündér jönni! – mondta Kisboci.
– Olyan szép itt! Lehet, hogy örökre itt maradok, ha nem jut eszembe a varázsmondat! – felelte Tündérke.
A kislány Kisboci hátára tette őt, és néhány marék füvet tépett, majd kézből etette a teheneket. Kisboci egy darabig figyelte, majd így szólt:
– Légy szíves hozzál nekem is!
Tündérke felkapta a fejét.
– Megvan a varázsmondat eleje! – kiáltotta. Felállt Kisboci hátán, és nagyot kiáltott:
– Légy szíves, vigyél haza Tündérszellő!
Tündérszellő a kis ház udvarán termett, felborzolta a környéket, felkapta Tündérkét, és a rózsaszínű tüllruha tovalibbent. A kislány integetett, majd Kisbocihoz fordult:
– A varázsmondat eleje az volt, hogy légy szíves. Te juttattad Tündérke eszébe!
A boci bólogatott, homlokán a fekete folt a büszkeségtől még nagyobb lett. A kislány és Kisboci boldogok voltak, hogy Tündérke hazatérhetett, de azért kicsit sajnálták, hogy Tündérország olyan messze van, hogy ritkán láthatják egymást.
Teltek-múltak a napok, és egy reggel, mikor a kislány kinyitotta az ablakot, és mély levegőt szippantott, ismerős hang ütötte meg a fülét:
– Légy szíves, gyere ide! Itt vagyok a muskátlik között!
Kilépett az erkélyre, és Tündérke ott állt egy piros virág tövében, a rózsaszín tüllruhában.
– Naplementéig veled maradok! – ígérte.
Lementek együtt a legelésző bocikhoz, nagyokat sétáltak a fenyőerdőben, megfürödtek a hegyi patak vizében. Mikor a nap lemenni készült, Tündérke így szólt:
– Légy szíves, vigyél haza Tündérszellő!
Tündérszellő jött és vitte, mert a varázsmondat elejét Tündérke jól megjegyezte, és többé soha el nem felejtette.
Ehhez a meséhez még nem érkezett hozzászólás, legyél Te az első aki véleményezi!
A szerző biztosan nagyon hálás lesz érte!
PRÉMIUM![Kovácsné Demeter Monika Iringó Prémium tag Kovácsné Demeter Monika Iringó Prémium tag](https://meskete.hu/web/images/premium.png)
Ezt a mesét írta: Kovácsné Demeter Monika Iringó meseíró
Debrecenben születtem. Itt érettségiztem a Tóth Árpád Gimnáziumban, itt végeztem okleveles vegyészként a Kossuth Lajos Tudományegyetemen. A BIOGAL- TEVA Gyógyszergyárban 40 évig dolgoztam gyógyszerfejlesztőként. Két fiam és négy unokám van. Gyerekkorom óta szeretek történeteket írni. A meseírást 2023-ban kezdtem, és ez új utat nyitott az életemben. Remélem, akik olvassák a meséimet, azoknak örömöt szerzek, mert akk...